Jmenuji se Michel Maudet,
lépe řečeno,
za časů, když jsem byl boxerem,
nebo ještě lépe, když jsem jím chtěl být.
Tento zápas byl rozhodující.
Můj manažer, Andrei, nechtěl pokračovat,
pokud tenhle večer nevyhraji.
Dámy a pánové, teď uvidíte zápas oblastního přeboru...
ve střední váze. Mezi Michelem Maudetem, z Boxclub Bial
a obhájcem titulu Marcelem Lelapem, z Box-Judoclub Olympia.
Michel Maudet, 67 kilo, Marcel Lelape, 67,5 kilo.
Tento zápas se boxuje až na 12 kol. Vítěz zápasu
bude bojovat v Lyonu na mistrovství Francie ve střední váze.
Marcel Lelape!
Michel Maudet!
Hotovo, Lelape! Připraven, Maudete!
Do středu!
Vítěz a držitel titulu: Marcel Lelape.
A dost! Divadlo skončilo!
Pro tuhle práci ses holt nenarodil!
Bolí to, Micheli?
Ne, vůbec ne.
Ale ano, trochu... Ale kde nejvíc?
Micheli! Pojď naposledy na skleničku.
Proč ne hned na poslední cigaretu? Teď ne, pane Andrei.
Jak chceš, Micheli. Neber to tragicky a ničehu nelituj!
Tohle je nevděčná práce. Můžeš umřít na ránu pěstí,
jako Davey Moore, nebo oslepnout, jako Milou Pladner,
nebo ti z toho přeskočí!
Vůbec se tím nemusíš trápit!
Ne, ne, pane Andrei.
- Rozhodčí mu nadržovali. - Jsi milá, Lino.
Spočítal jsem si, že do toho Andrei vrazil víc než 1000 franků,
aby ze mě udělal boxera. - On po tobě ale nic nechce!
Ale jak mám s tím chlapem žít.
S jakým?
S chlapem, který mě podvedl a kterým já nechci být.
Se sebou!
Člověk se nemůže beztrestně jmenovat Boussac, Dassaut, nebo Ferchaux.
Takže dá rozum, že je můj bratr neustále napadán.
Takže teď vážně: Čeho se obáváte?
- Chceme pravdu, to je jednoduché! - Takže pravdu, dobře,
povím pravdu a tím tu událost jednou provždy ukončíme.
Takže vám povím třicet let starou historku,
o třech negrech, které jsem zabil,
když jsem následoval 400km vzdálenou karavanu mého bratra.
Ti tři negři hecovali nosiče ke vzpouře a útěku...
a mě chtěli na místě zabít,
aby se mohli zmocnit munice.
Tak jsem je vzal za slovo, tu munici jsem jim dal:
vyhodil jsem je dynamitem do povětří.
Teď bych se vás rád zeptal, kdo z vás by v téhle
situaci jednal jinak! Na něco se vás ptám!
To není poprvé, co se mě tímhle snaží napadnout.
Dříve to byli novináři, teď je to ale ministr spravedlnosti.
- Ministr spravedlnosti... - Ministr požaduje nové vyšetřování,
a já se domnívám... - A když vám jsou vypláceny
dividendy, tak se také domníváte?
Copak nemáme právo být proti vám?
Ne, tohle právo jsem vám nepřiznal!
To přísluší jen prezidentovi a generálnímu řediteli,
který zastupuje akciovou většinu. - Žádní akcionáři ale neexistují!
Většinu zastupujete vy a váš bratr!
Ale ano. Existují akcionáři.
Jsou tu akcie na majitele, já vám skládat účty nemusím.
Ministr spravedlnosti nařizuje nové vyšetřování.
To neříká ministr, ale novináři!
- A co ta věc s těmi negry? - Díky celé té finanční
aféře se to dostalo zase na přetřes. - Už je to promlčené!
Není, protože jeden maličký, uvědomělý úředníček
pravidelně podniká nutné kroky, aby zabránil promlčení případu.
Pak se hned nato nařizuje úřední audit...
našeho účetnictví, bilancí
a daňových přiznání.
Takže to je to, co nás trápí!
Tak nám podejte zprávu.
Máme právo být informováni!
- Nejste žádný Caesar! - Ne, ale vy představujete menšinu,
které nepřísluší vměšování do mých obchodních záležitostí.
V tomto případě máme právo žádat jmenování
provizorního správce. Tady nejsme v Africe!
Ve Francii se zákon zastává slabších.
Code Napoleon (občanský zákon)...
Vy nemáte žádná práva, pane Brassac!
A pokud chcete všichni přijít o své peníze,
tak si zavolejte provizorního správce!
- Vy mi vyhrožujete! To mi dosvědčíte. - Ne, jen vás varuji.
Zavolejte si provizorního správce...
A stane se mi to, co těm třem negrům!
Je to obvyklý postup!
Tak si tedy zažádejte o provizorního správce!
Banda ignorantů!
Vrať se tam a řekni jim pravdu!
Pravda! K čemu jim bude pravda?
To vyšetřování bylo opravdu z ministerstva nařízeno.
- A tys pořád říkal, že to je v pořádku! - Pořád ještě se to může dát do pořádku!
Bude stačit, když státní návladní...
- Morele, zavolejte státnímu návladnímu! - K němu domů... - Samozřejmě domů.
- To se mu nebude líbit. - Já kašlu na to, co se mu bude líbit,
nebo nebude!
Posledně říkal, že jste si zřejmě neuvědomil,
že jste byl obviněn z těžkého zločinu a pro veřejnost jste
teď obyčejným vrahem, který běhá na svobodě,
aniž by to zajímalo trestní orgány. - Novináři zřejmě jednají
z vyššího pověření! - Bezpochyby.
Je to tak! Ať si poslouží.
Přeceňuješ svou moc!
Už se ti podařilo ututlat hodně skandálů, ale teď to bude mnohem složitější.
Jedno je ale úplně jisté: Peníze Ferchauxů nedostanou!
- Co tím získáme, když nás zavřou? - Nikoho z Ferchauxů nezavřou! Nikdy! Tomu věř!
Pan státní návladní? Uctivě zdravím. Tady je Morel.
Předpokládám, že ne hned? Ano?
Ach, tak...
Dobře, já mu to sdělím.
Nezlobte se, že jsem vás tak pozdě rušil.
- Bylo zahájeno vyšetřování? - To jste uhodl rychle, ale to není vše! - Tak co se děje?
Nelze se vyhnout soudnímu předvolání!
Tak v tom případě, děti moje, nám zbývá jediná možnost:
Musíme se vypařit. za nějaký čas se zase vrátíme.
Ty klidně můžeš! Díky tvému egoismu nemáš ženu ani žádné děti.
- Ale já nejsem starý mládenec! - Nezachránil mě egoismus,
zachránilo mě staromládenectví! Když si zítra ráno
sbalím kufry a odcestuji, budu se zase cítit jako mladík.
Tys byl vždycky starý! Já když odejdu, tak to není útěk. Je to boj za svobodu.
- Jsi nezodpovědný! - Ne, silný!
Morele, zadejte do zítřejších novin tento inzerát:
"Hledá se mladý sekretář, který může volně cestovat".
Vždyť vy víte...
Nech si ty pohřební obličeje...
- Vždyť my se z toho dostanem! - Ty, možná.
Ty se z toho dostaneš taky!
Ano, vyždycky je nějaký způsob, jak se z toho dostat.
Taková řeč se mi líbí víc!
Kafe.
Okamžik.
Haló, rád bych mluvil s panem Morelem, prosím.
Našel jsem místo sekretáře. Večer jdu na pohovor.
Když to nevyjde...
Kolik bysme dostali za to oblečení?
- Co tím myslíš? - Například můj zimní kabát
a k tomu tvůj kabát.
- A tohle tady... - Ne, Micheli! To je památka na matku...
- Ta je mrtvá a nedozví se to. - Micheli. - Co, Micheli?
Pusť to, Micheli!
- Tohle bych od tebe nikdy nečekala! - Já bych to taky nečekal. A přesto...
Ne, bohužel máme obsazeno. Ani jeden pokoj není volný!
Opravdu ne. Možná jindy...
Potom jim ty peníze pošlem.
Osm tisíc franků za všechno.
Tady máš. Neměl jsem to srdce ho prodat.
Věděla jsem to! Dobře tě znám.
- Za chvilku se vrátím. - Nemám u sebe peníze!
Přece jsem ti řekl, že se hned vrátím!
Morel mi řekl jen čas schůzky a adresu.
Já chtěl vědět, s kým mám tu čest.
"D. Ferchaux, bankéř."
Člověk se nemůže jít v takové čepici představit jako soukromý sekretář.
Ještě k tomu, když je červená, jakou nosí paragáni
a jakou jsem nosil i já. Už je to jen nostalgie.
Ani ta náplast se moc nehodí.
- Posílá mě sem pan Morel... - Pojďte dál, jste očekáván.
Líbí se vám?
Ano. Vy ale hledáte sekretáře, proto jsem tu...
- Kdo "Vy" hledá sekretáře? - Pan Morel nikoho nejmenoval.
Říkal jen, že se sem mám jít představit.
- Jak se jmenujete? - Michel Maudet.
Od čeho máte tu ránu?
Nebudete tomu věřit, spadnul jsem totiž ze schodů.
Jak dlouho už dřete bídu? Chci říct...
- Jak dlouho už scháníte práci? - Už dva týdny.
Byl jsem sekretářem u jedné známé zpěvačky.
To tedy často měníte zaměstnavatele!
Umíte psát na stroji? Stenografovat?
- Trochu ano, jistě to bude stačit. - Byl jste na vojně?
- Jistě u parašutistů... - Jak si tím můžete být jistý?
Protože to s tím nosem by se vám nemohlo stát u zásobování,
i když se vám to taky mohlo stát při pádu ze schodů.
- Ne, ještě před vojnou jsem amatérsky boxoval. - Posaďte se.
- Tak vy opravdu nevíte, kdo jsem? - Naprosto ne.
Jmenuji se Ferchaux, Dieudonné Ferchaux,
starší z bratrů Ferchauxových. Předpokládám, že víte o co jde?
- Už tomu rozumím... - Čemu rozumíte?
- Co znbamená to, "volný k cestování." - A vy jste volný?
- Okamžitě? - Okamžitě.
- Dnes večer? - Dnes večer.
- Ženatý? - Ne, ne.
- Žádný poměr? - Žádný.
- 2.000 měsíčně... stačí to? - Ano, beru to!
No ale... já jsem od přírody velice podezíravý člověk.
Z toho, co jste mi tu navykládal vám nevěřím ani slovo.
Přesto vás ale zaměstnám. Můj obchodní zástupce, Morel,
je protřelý darebák,
ale mě to vůbec nevadí. Má totiž dobrácký obličej.
Na obličej já totiž dám. A ten váš se mi líbí.
- Jak že se to jmenujete? - Michel Maudet.
Běžte si pro váš pas, Morel zatím obstará vízum.
- Máte nějaké zavazadlo? - Ano, v hotelu.
- Dojděte si pro něj! Ať jste za půl hodiny zpátky. - Ano, budu tady.
Dnes už tu spát nebudu. Najdeme si jiný byt.
Tak drahoušci moji, Paul-Louis se na nějaký čas musí vzdálit.
Kdyby jste se nudili, můžete za mnou přijít! Běž otevřít.
- Budeš mi chybět, kmotříku! - To je od tebe milé...
Bez těch vousů bych si tě spletla s mými kamarády ze školy!
Na shledanou, zlatíčka! Jdeme, pane Maudet.
To jsou moje kmotřenky.
Dělal jsem, jako by to všechno bylo pro mě úplně samozřejmé.
Nechtěl jsem dát na sobě znát, jak mi pod sakem tluče srdce.
Pak mě přepadli vzpomínky. Na pana Andreie, na můj poslední zápas.
Všechno se to zdálo najednou tak vzdálené. Lina...
A teď jsem seděl v Boeingu, vedle neznámého muže,
který připomínal starý dub, kterého žádná vichřice nezlomí.
Tento nezlomitelný, tvrdý muž, který se nechal nazývat kmotrem!
V New Yorku vyzvedneme v mé bance
peníze, které jsem tam převedl:
něco kolem pěti miliónů dollarů.
Zbytek je na kontě v jiné bance.
Tam už to bude složitější.
Tohle je klíč k sejfu v bance v Caracasu. Tam je také dost peněz.
Ale tam bych se obrátil, jen kdyby bylo nejhůř.
Vy jste celou tu dobu počítal s tím, že jednou budete muset odjet?
Ne, ale v Evropě pro mě přestalo být bezpečno.
Válka, revoluce,
komunismus... Ještě zbylo Švýcarsko...
- Ale to vydává. - A Venezuela?
Ta nevydává.
Běžte otevřít!
- Jmenuji se Shryder. - Já vím. Pojďte, prosím, dál.
- Pan Dieudonné Ferchaux. - Jsem rád, že vás poznávám...
- Tohle je pan Johnson. - Posaďte se...
- Mluvíte Francouzsky? - Velice špatně, pane Ferchaux.
No nevadí! Tak tedy začneme?
Víte, kolik peněz u vás mám.
Chci si je všechny vybrat.
A sice čím dříve, tím lépe.
Samozřejmě vzhledem k tak vysoké částce...
Jistě... Předpokládám,
že do dvou dnů by se to dalo zvládnout. - Dva dny?
Proč do dvou dnů? Ne, ne... Ihned!
Nejpozději do zítřka.
Moc mě to mrzí, pane Ferchaux...
- Francouzsky, prosím! - Ano, pane Ferchaux, četl jste noviny?
Váš bratr se ocitl...
v nepříjemné situaci.
A je pravděpodobné, že bude
požadováno vaše vydání...! Opravdu je mi líto.
Ano, vám je to líto, ale s mými penězi
by si vaše banka mohla otevřít další filiálky!
Musíte tu věc dát rychle do pořádku.
Postarejte se o to, pane Shrydere!
Pane Ferchaux. Jak jsem řekl dva dny, jinak to nejde.
Dobře, dva dny!
Tak pane Ferchaux, bylo nám potěšením!
Všichni jsou stejní! Je jim těžko u srdce,
když mají vyplácet uložené peníze. Bankéři jsou pěkná sebranka!
Vy jste byl v Paříži také bankéřem.
A byl jsem stejný jako oni!
Tihle žraloci teď chtějí profitovat z mé situace a rádi by mi vyprázdnili sejf.
- A když se jim to povede? - Až jednoho dne zbohatnete,
pak nikdy nedůvěřujte bankéřům!
Mít konto u banky znamená mít sejf u někoho jiného,
je to jako ocelová přepážka, to si pamatujte!
- Dobrý den. Jaké číslo? - 19!
Spousta lidí si myslí, že si může vybrat víc, než si sem vložili.
Ale sejf není žádná líheň.
Ale nemůže být, co nikdy nebylo.
Tohle si vezměte k sobě. Ne, do náprsní kapsy!
Pan Emile Ferchaux? Musíte jít s námi.
Ano, pánové, pospěšme si!
Tady už zůstat nemůžeme. Vyhoštění ze země...
To by se mi nehodilo!
Odcestujeme.
- Kam? - To nevím. Někam na jih.
Venezuela?
To ještě ne, ale někam blízko.
Opustili jsme New York. Ferchaux dal kvůli kontrolám
přednost autu před letadlem.
Než jsme ještě odjeli na jih, tak jsem si chtěl něco vyřídit.
Chtěl jsem navštívit rodný dům jednoho amerického kluka,
jehož rodiče, chudí italští přistěhovalci,
tenkrát bydleli ve čtvrti Hoboken.
Cítil jsem se s tím americkým klukem nějak spřízněný,
i když on už je dnes samozřejmě dospělý.
Mělo to jistě něco společného s tím, že jsem měl také italské kořeny,
a také se skutečností, že i on byl velmi ambiciózní
a já se také nikdy nedokázal smířit se svým osudem.
Byl to tenhle dům.
Tahle mladá dívenka, která nás pozorovala,
jistě vůbec netušila, že bydlí v místnosti,
kde se narodil Frank Sinatra. V ulici Monroe.
Jeli jsme už několik hodin.
Ferchaux neřekl jediné slovo ke smrti svého bratra.
Jako by mu to bylo lhostejné. Kdo byl tenhle muž,
tak strašlivě znalý lidské psychiky, studený a cynický,
který se nenechal nikým a ničím vyvést z rovnováhy?
Rozhodl jsem se ho ptát na sebe, abych se dozvěděl něco víc o něm.
Pane Ferchaux, rád bych věděl, co si o mně myslíte.
Myslím, že to chcete někam dotáhnout.
To bych právě chtěl vědět! Vy se totiž vyznáte v lidech.
Důvěřujete mi? Věříte, že se prosadím?
To jsou dvě rozdílné otázky.
- Tak mi odpovězte na obě, prosím! - To je ošemetné...
- Existují jen tři druhy lidí: - Jaké?
Ovce,
leopardi...
no a šakali.
Rozumím.
Zatím ještě nevím, ke kterému druhu patříte vy. Ovci jsem samozřejmě hned vyloučil.
Takže se nedokážete rozhodnout mezi leopardem a šakalem?
Já jsem bankéř pane Maudete. Proto jsem obezřetný.
Primární psychologie je ta jediná, kterou by se měl každý bankéř řídit,
co se týče otázek důvěry a primární psychologie nám radí nesoudit unáhleně.
Tedy žádné nekryté výlohy?
Máte obchodní znalosti...
- Z večerních kurzů! - Nebo když jste dělal sekretáře té zpěvačce?
Dobrý den.
- Co to bude? - Sendvič.
- Dva. - Dva sendviče.
Víš, co mi řekla? Jsem do tebe zamilovaná, Tobby!
A co jsi na to řekl ty? Jak to bylo dál?
Co to má bejt?
Sinatra! Já chci Elvise! K čertu s těmadle přivandrovalcema!
- Rád bych raději poslouchal Sinatru! - "Já bych raději poslouchal Sinatru!"
- Vy jste od mariňáků? - Ne,
jsem přivandrovalec z jihu Evropy. A mám rád Frankieho.
- Dáte si něco k pití, pane? - Mohu vám pomoct?
Od té chvíle se na mě Ferchaux začal dívat jinak.
Ne že by si mě začal vážit, ale alespoň mi věnoval pozornost.
Člověk by se měl mít s tou primární psychologií občas na pozoru!
Kdo by to byl řekl, že proti vám neobstojí dva vojáci...
Na francouzského paragána by museli být nejmíň tři!
Byl to nerovný boj. Byla to vlastně pomsta.
- Na kom? - To vám budu vyprávět později.
- Také máte svou třináctou komnatu? - Komnatu?
- Park, prales! - Džungli?
Ano, s leopardy a šakali!
Co se děje?
Už delší dobu nás sleduje támhleto auto.
Zpomalte trošku...
- Sleduje nás dlouho? - Od té restaurace,
možná ještě déle. - Tak zastavte a budeme vidět...
Tady je to zakázané. U nejbližšího Motelu...
Přespíme tam.
Porozhlédnu se tu...
- Dobrý den, pane Maudete. - Kdo jste? - Imigrační úřad FBI.
- Co chcete? - Týká se to pana Ferchauxe.
Během dvou týdnů by měl být zatčen a vyhoštěn. Přišlo to z Washingtonu D.C.
Francouzská vláda už poslala podklady do Washingtonu.
Vás se to netýká. Jen vašeho přítele.
Sám se můžete rozhodnout, jestli mu to řeknete, nebo si to necháte pro sebe.
Ale měl byste spíš chránit své vlastní zájmy.
Jsou to dva...
obchodní cestující. Nic za tím není.
Mluvil jsem s nimi.
Hlavně jí nezastavujete!
Řekl jsem, abyste nezastavoval, sakra! Nechci ve svém autě nikoho cizího!
- Ahoj, to je od vás moc milé. - Od vás je to moc milé.
Ať si ta holka hned vystoupí, Micheli! Rozuměl jste? Ihned!
Tak už konečně zastavte? To auto patří mně!
- Zbláznil jste se? - Ihned vypadněte, rozumíte?
- Nastupte si dozadu! - Co se to tu děje - Nastupte si!
Takhle už se mnou, prosím, nikdy nemluvte!
- Kde jsou peníze? - Myslel jste tím moje peníze?
Odletěly.
- Kde jsou? Odpovězte! - To je moje věc!
Tam dole...
- Kde dole?! - V řece. - A pročpak prosím vás?
Protože chci i nadále zůstat pánem situace.
To bych rád věděl jak... když teď nemáte peníze!
Mám dost na to, abych se dostal do Caracasu. A vy mě tam odvezete.
Tak nasedat!
- Co se stalo, drahoušku? - Ten starej blázen... pojď!
Plnou!
- Kde je ta mladá dáma? - Zatímco jste byl pryč,
tak odjela s tím náklaďákem.
Zamilovaný mladík!
Nechci žádné problémy, pane!
Neopouštěj mě, drehoušku!
- Co tady mám teď sama dělat? - Stopovat!
- Dáte si, Micheli? - Ne, děkuji.
Všechno mohlo být zase dobré mezi mnou a Ferchauxem. Ale osud nám byl v patách.
Jen já jsem ho viděl ve zpětném zrcátku.
Kdybych býval byl ještě schopen nějakých emocí,
tak bych se zřejmě styděl.
- Johne. - Pojďte dál.
Posaďte se.
Zrovna jsme dostali zprávu z Washingtonu.
Žádost o vyhoštění ještě nedorazila.
Ale jedno vám chci říct: Nesmíte opustit USA.
Za žádných okolností. Je mi to líto Možná tu budete muset zůstat dlouho.
Rozumíte? Dobře.
Po mnoha kilometrech v dešti jsme se konečně dostali na jih.
Byli tam vilové čtvrti pro bílé...
a zrovna tak vilové čtvrti pro černé.
My jsme se vydali do blízkosti New Orleans,
do jednoho domu s parkem, který se podobal spíš džungli.
Ze začátku byl Ferchaux ve formě.
... což bych v tomto případě navrhoval, jak jistě víte,
už dlouho tím disponuji.
Jednoho dne najednou řekl,
že tohle tropické klima déle nesnese.
Pak onemocněl, nebo se tak alespoň tvářil.
Přineste mi láhev mléka a sklenici.
Nechcete se trochu najíst?
Nemohu, mám silné bolesti.
- Za chvíli budete jako malé dítě! - Doneste mi tu láhev mléka!
- Jdu se najíst k Jeffovi. - Hned se ale vraťte.
- Proč? - Musíme psát dopisy.
To může počkat... Stejně tu nemáme nic jinýho na práci.
Nenechávej tu ležet ty svoje krámy! Je to tu jak v nějakym bordelu.
Starej krokodýl tě pustil, co? Dáš si něco k jídlu?
- Dneska tu mám dobrý: "Chili con Carne" - To mi nechutná.
Dám si raději špagety.
Tak co, hochu? Nezastavíš se dneska u mě?
Seš jedinej pořádnej chlap v tomhle zapadákově.
- Nevyhovuje mi tvoje povlečení. - Ty seš ale vybíravej.
Tak zatím.
Kdo to je? Skoro bych měl pocit, že mě sleduje.
Suska by toho byl schopnej, ten je schopnej všeho.
Ale především umí mlčet. To je dneska vzácnost.
Člověk, který umí mlčet. "Mlčení ještě nikoho nezradilo."
Suska si tu jen objednává chlast. Nic špatnýho tím nedělá.
Dobrou chuť!
- Jak se vede starýmu? - Jako obyčejně.
Jak je možný, že chlap jako ty, pracuje zrovna pro něj?
Byl jsem jeho osobním sekretářem a důvěrníkem ve Francii.
Poslední dobou jsem prakticky řídil celou společnost.
- Slyšel's něco o té záležitosti? - Jo, něco o tom psali v novinách.
Byla z toho katastrofa. Poprosil mě, abych ho doprovázel.
Řekl, že beze mě neodjede a raději zůstane v Paříži
Byl sám, opuštěný, unavený, nešťastný.
- Skoro mě prosil na kolenou. - To není možný!
Opravdu... Skoro se z té aféry složil.
- Má vůbec ještě peníze? - Jo.
Kolik mu jich ještě zbylo?
- Co je ti do toho? - No jo, nic.
- Tak mi o něm něco vyprávěj. - Je strašně vrtošivej.
Má strach ze samoty. Ale nemá rád cizí lidi.
Stěží snese tu černou uklízečku, co k nám občas chodí.
Musím s ním být od rána do večera.
Když chci někam odejít,
tak hned předstírá srdeční slabost, nebo tak něco.
Je mazanej jako liška, mluví se mnou, jako bych byl jeho syn.
Přitom je asi tak nemocnej jako jsem já!
- A co jinak... kde to schovává? - Co?
Peníze!
Takže je pravda, co se o tobě povídá?
- Co se o mně povídá? - Žes byl dlouho ve chládku,
za vraždu, kterou jsi spáchal, když jsi sloužil jako americkej
voják ve Francii.
Teď mám svůj bar, každý večer udělám svojí kasu
a peníze odnesu do banky. Vadí ti na tom něco?
Ne, nic mi na tom nevadí.
Nemohli bysme se odstěhovat na nějaké méně zatuchlé místo?
Teď to nejde, možná později.
Ale dokud nebudu moct opustit státy a nebudu moct vyzvednout peníze,
které mám uložené v New Yorku, musíme se co nejvíc uskromnit.
Nemusíte mít ale obavy, já už nebudu žít dlouho.
Musím ale bojovat dál, jako bych byl zdravý.
Jakou vlastně máte nemoc?
Tím, že nedokáži nic sníst a můžu jen pít mléko,
tak to jistě bude rakovina žaludku.
Předevčírem to bylo srdce...
Měl byste si už vybrat. Tak pokračujem?
- Kde jsem skončil? - Pořád jsme u dopisu Morelovi.
Dopis Morelovi, řekl bych,
v němž žádáte o předání velké obálky od osoby,
jejíž jméno je na ní napsané, obálka obsahuje proslulá akta
"Mercator", která jsou schopná svrhnout nynější vládu.
Myslím, že byste měl změnit tón!
Zneužíváte mojí slabost, kterou pro vás mám.
A která spočívá v tom, že mě tu uvazujete na řetěz!
- Jak můžete takhle mluvit? - Říkám jen pravdu
a vy to dobře víte. - Můj milý Morele,
přišla chvíle, kdy musíme udeřit.
Tím hůře pro vrchnost, která si myslí, že se k tomu neodvážím.
Jakmile obdržíte tento dopis,
předejte akta "Mercator"
do kanceláře ředitele novin,
těch, které dokáží s takovým materiálem co nejlépe naložit... v náš prospěch.
- Jsem hrozně bledý! - Jste jako vždycky.
Nahmatejte mi puls!
Máte ho o trochu rychlejší, než ho mám já.
Ne, dneska večer budu mít určitě krizi!
Jsem sekretář, ne doktor, proto teď odcházím.
Micheli!
Hovno!
Copak, starouši? Trošku jsme přebrali?
Tak co zas máte za problém? Můžu alespoň dokončit hru?
Nechtěl jsem vás rušit,
ale dnes večer se obávám krize.
Vraťte se. Já za vámi hned přijdu.
Kolik?
Dvě.
- Jdeš si hrát na zdravotní sestru? - Jasně!
Dnes večer jsem se rozhodl utéct
a prohlédnout si New Orleans a podívat se jak je to s tou "Tramvají do stanice touha".
Potřeboval jsem se zbavit starouše a nadýchat se čerstvého vzduchu.
Ten je můj, holky.
Ahoj. Nic neříkejte. Nechte mě hádat.
Vy musíte být Rockefellerův syn, nemám pravdu?
Ano, to souhlasí. A vy jste Elisabeth Taylor.
Správně. Co byste řekl láhvi dobrého šampaňského?
Zlatíčko, já bych si dal rád lahvinku s touhle...
mladou dámou.
Vám se nedá nic odmítnout.
- Já bych se raději zeptala jeích rodičů. - Děkuji, poklade.
Odcházím, poklade.
Támhleten mladý muž, sám u stolu, by se s tebou chtěl seznámit.
Tak ho nenech čekat.
Je pravda, že jste Francouz? Neuvěřitelné!
Když jsem tancovala, tak jsem si říkala: "Tenhle Američan
si mě prohlíží jako Francouz!" - Viděl jsem venku na fotce,
že jste Francouzka. - To je velmi důležité.
Potřebují tu Francouzku, aby nalákali turisty.
- Opravdu se jmenujete Lou? - To je mé umělecké jméno.
- Jak se opravdu jmenujete? - Louise.
- Co byste si dal k pití? - Máme dobré šampaňské...
- Francouzské? - Kalifornské.
V tom případě... Dvě whisky. Nerad bych vás zdržoval.
- Teď pro mě čas nic neznamená! - Dříve ano? - To ano.
- Můžete mi o tom něco říct? - Ano, proč ne?
- Před třemi lety jsem dělala v Římě u filmu. - Cinecitta?
Pak přišla koprodukce v Mexiku.
- A pak? - To by byla dlouhá historie.
Každopádně jsem nakonec skončila tady. Na konečné stanici...
není to ještě to nejhorší... - Nemáte chuť na tom něco změnit?
Momentálně ani ne. Někdy později... možná.
Těch whisek bylo ještě hodně. Byl jsem tak sám, jako tulák v cizí zemi.
Tak si vyskoč na koně, kovboji.
- Díky za pomoc. - Rádo se stalo. S ním si dneska
už asi moc neužiješ. - Bude lepší, když ho nechám spát.
To rozhodně.
Lino, já ten řetízek s medailonkem neprodal jen proto,
protože ho ten chlap nechtěl! Slyšíš mě, Lino?
Jo, jo, slyším tě, Micheli.
Sotva jsem příštího rána přišel k Jeffovi,
tak Suska jako obyčejně vyklouznul, hned jako mě viděl.
- Předpokládám, žes ještě něbyl u starýho? - Ne, a ani tam se tam nechystám.
A to se pořád říká, jak jsou ženský proradný! Tak povídej.
- Máš něco na bolení hlavy? - Cos vyváděl?
Nemám zrovna chuť se vybavovat.
Starej si v noci nechal k sobě zavolat zdravotní sestru.
Třeba je opravdu nemocnej?
- Odkud víš, že si ji nechal zavolat? - Suska mi to říkal.
Kdyby aspoň byl nemocnej... On ale jen hraje divadlo.
S tou zdravotní sestrou na mě chce jen udělat dojem, abych za ním hned běžel
Dej mi dvojitou whisku, na ten můj bolehlav!
Mohu vám pomoci?
- Je to s ním špatné? - Ale ne, dnes už je to o moc lepší.
Teď už by spíš potřeboval místo sestry sekretáře. Chcete jít dovnitř?
Tak se posaďte, Micheli.
Vy nevěříte, že jsem nemocný, je to tak?
Jsem od přírody nedůvěřivý!
- Vyprávějte mi, co jste všechno dělal. - To není zajímavé.
Pamatujete si na náš rozhovor, když jsme opouštěli New York?
- Pamatuju. - Řekl jsem vám...
Ne, teď není důležité, co jsem vám řekl,
nýbrž to, co jsem vám neřekl. Tenkrát jste chtěl vědět,
co si o vás myslím, lépe řečeno,
co si myslím o vašich vyhlídkách pro budoucnost.
Protože to je to jediné, čím vy se pořád zabýváte.
Chcete pociťovat a poměřovat svou sílu a schopnosti.
Už si ani nevzpomínám, co jsem vám řekl.
Každopádně jsem k vám nebyl docela upřímný.
Cítíte, jak vám narůstají drápy.
Chtěl byste vědět, jestli už byste byl schopný stát se vlivným mužem,
který to někam dotáhne.
Chtěl jsem vám tenkrát dát srozumitelně najevo, že vše co dělám...
mám dopředu promyšlené...
a to mě vždy ušetří zklamání.
Jsem moc rád, že jste se vrátil.
Neboť...
neboť jsem starý muž, který má své zvyky, které jen s těžkým srdcem mění.
Našel jste tam venku co jste hledal?
Možná...
Každopádně jsme tu zase jeden pro druhého.
Naše vztahy a hádky jsou jako
u starých manželů, kteří už se nemilují,
ale přesto se nedokáží rozloučit.
Tak to alespoň cítím já.
V noci jste poznal, ja chutná svoboda, Micheli.
A já proti své vůli poznal, jak chutná osamělost.
Už to nebude dlouho trvat,
já vám to povím. Až budu umírat...
Micheli, já se pokusím být méně náročný,
abych vám to tu trošku usnadnil.
Můžete si vyjít, kdy chcete. A když se holt v noci
nevrátíte domů... A teď pojďte!
Pokusíme se pracovat...
Jak vidím, tak dnes ráno už mě nebudete potřebovat.
Přijdu později.
Tak zkusíme to, Micheli?
Řekněte jí, že tu budete jíst!
Zaplaťte také, prosím, sestře.
Dejte jí o 10 dollarů víc, ona se moc snažila.
Betty, mohl bych také dostat snídani?
Ale doopravdy, Micheli...
Kdybyste chtěl raději odejít?
Co vy vlastně chcete? Smést všechno ze stolu? Co?
Chvíli si tu hrajete na politováníhodného starého muže, ale pak hned zase ukážete...
svoji pravou náturu! Ale já jsem nezapomněl,
co jste byl za člověka! Kdo zabil ty tři negry?
Kdo byl tak nadutý a celý život ponižoval své zaměstnance?
Já jsem nic nezapomněl! Co ti drobní obchodníci, které jste zničil?
A ty otrokyně ve vaší vile v Paříži? Necháte se od nich nazývat "Kmotr"!
- Tohle slyšíte nerad, viďte? - Snad máte pravdu...
Už o tom nemluvme. Zmýlil jsem se,
my dva si nemůžeme rozumět. - Ne, to určitě ne.
- Budeš jíst? - Jo, vejce se šunkou.
- Tak co? - Jako co?
Říkal, že už mě nechá na pokoji. Za takovou cenu zůstanu.
- Za takovou cenu... - Co?
Jen takový nápad...
Tak ven s tím nápadem! Nestyď se.
V noci, až bude starej spát,
neměl bys chuť ho zabít
a pak někam zdrhnout s jeho prachama?
- Máte tu ty vejce. - Jo, hned si tam dojdu.
Ne, nebyl to Jeff, kdo mi vnuknul tuhle myšlenku.
Zrálo to ve mně už od našeho odjezdu z New Yorku.
Dnes večer opustím Dieudonné Ferchauxe,
ale nechci ho opustit s prázdnou.
Ne, ne, nemějte strach!
Nemám mít strach? Před kým jako?
Jestli by měl mít jeden z nás dvou strach, tak já to rozhodně nejsem!
Já teda ne!
- To ne! Vy ne! - Proč ne já?
Nebylo by to logické vyústění příběhu?
Brutus zabije Caesara?
Vy nejste Brutus, pane Maudet!
A ty, starej blázne, se pořád považuješ za Caesara?
Pošlete mi pro doktora...
Micheli... doktora!
Ušetřete si námahu, komediante,
na mě to už neplatí!
Čau!
Adios!
Zmizel i s tím kufrem. Nám tu nechal jen starýho.
- Víš to jistě? - Jo, naprosto jistě.
Hej, přestaň tancovat. Koukej se pustit do práce!
Kdo je to ta Lina, o které jsi tuhle mluvil ze spaní?
- Já jsem mluvil o Lině? - Ano. Kdo je to?
Jedna dívka, kterou jsem opustil ve Francii.
Stejně jako starouše. Toho jsem taky opustil.
Začíná se z toho stávat můj dobrý zvyk!
- Vem to tu za mě na chvilku. - Dobře.
Susko, podej mi ten nůž.
Věděl jsem, že přijdeš.
Micheli!
V kapse mám klíč...
Caracas...
Vy a ten váš klíč... Vemte si ho s sebou do pekla!
Ferchaux (L'aîné des Ferchaux) 2001